Šta je molitva
1. Bespomoćnost
2. Vera
”Evo stojim na
vratima i kucam: ako ko čuje moj glas i otvori vrata, ući ću k njemu
i večeraću s njime, i on sa mnom” (Otkrivenje 3,20).
Koliko znam,
u čitavoj Bibliji nema teksta koji bi bacao više svetla na pitanje
molitve od ovog. Čini mi se da je to ključ koji otvara vrata i
omogućuje pristup u to blagosloveno i sveto područje. Moliti se
znači: dozvoliti Isusu da uđe u naše srce.
Da bude
jasno: naše molitve nisu uzrok da On deluje. Naprotiv, On je taj
koji nas poziva na molitvu, On kuca i tako izražava svoju želju da
uđe i ostane kod nas. Naše molitve, konačno nisu drugo, nego odgovor
na Njegovo traženje.
Potpuno je
opravdana stara biblijska izreka: ”I prije nego poviču ja ću se
odazvati; još će govoriti a ja ću uslišiti.” (Isaija 65,24). Pre
nego smo zvali, Bog nam u svojoj dobroti objavljuje svoje namere
prema nama. On kuca da bi u molitvi otvorili svoje srce kao odgovor
na njegov poziv i primili dar koji nam je namenio. Odavno je rečeno,
a ponavljano više puta, da je molitva disanje duše. Ovo poređenje je
izvrsno. Naše telo je sa svih strana okruženo vazduhom koji nam je
potreban za život. Sam vazduh vrši izvesni pritisak na naš organizam
i teži da prodre u telo. Svaki od nas zna da je teže zadržati
disanje nego udahnuti vazduh. Disanje je veština koju treba da znamo
da upotrebljavamo ako želimo da vazduh, koji ulazi u pluća, izvrši u
čitavom telu svoju oživljavajuću delatnost.
![*](1_files/image002.gif)
Vazduh
potreban našim dušama okružuje nas neprestano i sa svih strana. Bog
nas u Hristu stalno obavija svojom mnogovrsnom milosti, milosti koja
nam je potpuno na raspolaganju. Sve što treba da činimo je to da Mu
otvorimo srce. Molitva, disanje duše, sredstvo je kojim se Bog služi
da od našeg osušenog i uvenulog srca učini dostojnim stan za svoga
Sina.
”Ako ko čuje
moj glas i otvori vrata, ući ću k njemu.” Brižljivo izvagajmo svaku
ovu reč. Naše molitve ne privlače Isusa u naše srce. On želi samo da
se otvore vrata. Onda ulazi sam jer je to Njegova želja, a ulazi
svuda gde Mu to nije uskraćeno. Kao što vazduh disanjem nečujno
prodire u pluća i tamo obavlja svoj zadatak, tako isto Isus blago
zauzima naše srce da tamo izvrši svoj blagoslovljeni rad.
To
On naziva ”večerati sa mnom”. Ovaj obični obrok, u biblijskom jeziku
znači zajednicu, poverenje, radost, on predstavlja iskrene i
dragocene odnose koje Bog želi uspostaviti s nama.
Primećujete
li s koliko pažnje Gospod predočava molitvu? Moliti, znači
jednostavno obavestiti Isusa o našim potrebama i dozvoliti Mu da
koristi svoju moć radi olakšanja naših teškoća. Moliti, znači dati
mogućnost Isusu da proslavi svoje ime usred naše nevolje. Uslišenje,
dakle, ne zavisi ni u kom slučaju od sposobnosti onoga koji se moli.
Jaka volja, živi osjećaji, pravo shvatanje onoga za što se moli ne
utiču na uslišenje. Ne, Bogu hvala! Rezultati ne zavise od toga.
Moliti,
znači jednostavno otvoriti vrata i dozvoliti Isusu da se približi
našim potrebama; dozvoliti Mu da se zauzme, pokazujući svoju moć.
![*](1_files/image002.gif)
Onaj, koji
nam daje priliku da Ga molimo, savršeno nas poznaje. On je izmerio
našu slabost, seća se da smo prah. Zato je učinio od molitve vrlo
jednostavnu stvar na dohvat i najslabijem Njegovom detetu. Otvoriti
vrata Isusu ne zahteva mnogo snage. Dovoljno je samo hteti. Želimo
li zaista da On uđe i deluje? Ovo pitanje je najvažnije u odnosu na
molitvu.
Kad su
Izrailjci u pustinji sagrešili Bogu, On je poslao protiv njih
ognjene zmije. U nevolji se narod ponizio i povikao Gospodu. On se
smilovao buntovnom narodu, ali zmije nije udaljio. Naredio je
Mojsiju da načini zmiju od bronze i da je stavi posred okola, da bi
je svaki mogao videti. U svojoj obilnoj milosti odredio je da svi
koji budu ugriženi od otrovne zmije, uprave svoje poglede na
bronzanu zmiju i time onemoguće delovanje smrtonosnog otrova.
Kako je to
milosrdan postupak. Svaki je dakle mogao biti spašen, ako je hteo.
Pretpostavimo da je Bog naredio svakom umirućem da se dovuče do
zmije i da je dotakne, malo bi bilo spašenih. Otrov djeluje gotovo
neposredno, te bi oni mogli učiniti samo nekoliko koraka. Sve što je
Bog tražio od njih bilo je da okrenu glavu i pogledaju zmiju, te da
tako budu spašeni.
Gospod u
svojoj milosti na isti način spašava Izrailj Novog Zaveta, kojeg je
tako zmija ugrizla. ”I kao što Mojsije podiže zmiju u pustinji, tako
treba sin čovječij da se podigne. Da nijedan koji ga vjeruje ne
pogine, nego da ima život vječni.” (Jovan 3,14-15). Ma kakve prirode
da su naše nevolje fizičke ili duhovne, treba da pogledamo na Onoga
koji je uvek kraj nas i čija sila ozdravljenja može odmah pobediti u
našem telu i duši smrtni otrov greha sa svim bolnim posledicama.
Moliti,
dakle, znači podignuti oči prema Spasitelju koji stoji na vratima i
kuca, koji kuca zato da podeli s nama našu nevolju, da večera s nama
i da se tako proslavi Njegovo ime.
Razmotrimo
na trenutak tuberkuloznog bolesnika. Po naredbi lekara mora da leži
na svežem vazduhu zimi i leti kako bi vratio zdravlje. Lečenje ne
zavisi od toga kako pacijent prima delovanje sunčanih zraka na svoje
telo. Njegovo ozdravljenje ne zavisi ni od onoga što oseća za vreme
lečenja, ni od volje koju ulaže u ozdravljenje. Naprotiv, što je
bolesnik mirniji i spokojniji, što se manje napreže, tim će lečenje
biti uspešnije. Ozdravljenje je posao sunca. Sve što pacijent treba
da učini jeste da se izloži suncu. Slično je i u pogledu molitve.
![*](1_files/image002.gif)
Svi smo
zaraženi bakterijom greha, svi smo dakle kao jadni tuberkulozni
bolesnici, osuđeni na smrt. ”Ali Sunce Pravde podiglo se i ispod
Njegovih krila je ozdravljenje”. Sve što se od nas traži je to, da
živimo od tog sunca milosti, da izložimo našu moralnu i telesnu bedu
tim zracima koji donose zdravlje i koji su dovoljno snažni da ubiju
bakterije greha. Čovek ili žena molitve, to je onaj koji, koristeći
Sunce, dozvoljava da ono neprestano prodire do dna i da pokaže svoju
neobičnu snagu, a sve na korist dotičnog. Biti hrišćanin znači
zauzeti mesto na suncu.
Dozvolite
mi da na još jednoj ilustraciji pokažem kako je Gospod učinio
molitvu jednom sasvim jednostavnom funkcijom.
Oduzeti
čovek, o kom se govori u drugoj glavi Jevanđelja po Marku, imao je
nekoliko odanih prijatelja. Bili su uvereni da bi Isus mogao pomoći,
te su ga doneli do kuće gde je bio Gospod. No zbog mnoštva ljudi
nisu mogli ući. Ne dajući se zbuniti, ovi neustrašivi ljudi podigli
su bolesnika do krova, zatim otkrili deo krova i spustili oduzetog
do Spasiteljevih nogu.
Sigurno su
se ovi dobri ljudi nadali da će Učitelj kazati reč punog autoriteta
po kojoj će bolesnik ozdraviti. Ali, čudnovato, izgovorio je sasvim
druge reči, s istim autoritetom: ”Dete moje, opraštaju ti se tvoji
gresi”.
To je bio
odgovor na jednu drugu molitvu tj. molitvu za oproštenje greha, koju
je oduzeti nemo izgovorio ležeći mirno na svom krevetu. Lako je
zamisliti, kako je oči podigao na Isusa ne skidajući pogled. Isus je
čuo ovu nemu molbu iz teskobnog srca i ta je molitva bila prva
uslišena. On je zatim uslišio i drugu i oduzeti je zadobio moć na
svojim udovima.
![*](1_files/image002.gif)
Ovaj nam
opis pomaže da prodremo dublje u tanu molitve. Ona zadire dublje od
same reči. Molitva se nalazi u duši mnogo pre nego što se izriče
rečima a ostaje tamo i nakon što su poslednje reči prešle preko usta.
Molitva je unutrašnji stav, po kome Bog odmah prepoznaje naš zov
upućen Njegovu srcu. Njemu je manje važno da li je ta molitva jasno
izražena ili nije. Mi međutim pridajemo tome važnost.
Kakvo
stanje i stav srca Bog smatra molitvom? Navesću dve stvari.
Prva i
najsigurnija karakteristika srca koje se moli je bespomoćnost.
Koliko mogu o tome prosuditi, čini mi se da je molitva učinjena za
one koji su bespomoćni. Ona je njihov poslednji izlaz, zaista
poslednji. Obično najpre sve pokušamo, pre nego se odlučimo na
molitvu.
To se ne odnosi
samo na neobraćene. Tokom našeg hrišćanskog života desi se da i mi
upotrebimo molitvu kao poslednji izlaz. Znam da izgovaramo javno i
privatno mnogobrojne i lepe molitve čija duboka pobuda nije osećaj
naše nemoći; i ja ne bih mogao potvrditi da su to prave molitve.
Slabost i
molitva nerazdvojno su vezane jedna uz drugu. Samo onaj zna moliti
koji stvarno vidi svoju nemoć.
![*](1_files/image002.gif)
Slušaj dobro ti
koji se osećaš beznadežno slabim, koji se ne znaš ni moliti ni
boriti. Tvoj duh je pun nečistih misli, zaokupljen si onim što
Biblija zove svet. Bog, svete i večne stvari, toliko ti se čine
dalekim, čudnim, da imaš utisak da dodaješ greh na greh, ako se u
takvom stanju približavaš Gospodu. Postavi sebi pitanje: ” li zaista
želim da budem oslobođen ove duhovne mlakosti i ove naklonosti ka
svetovnosti? Nije li moj hrišćanski život razdvojen iz jednostavnog
razloga što u dnu svog srca ne želim promenu?”
Duša koja je
dovoljno iskrena da uvidi svoj nedostatak ispravnost, ući će u borbu
sa samim sobom. Ona se oseća tako potpuno izgubljenom da njene
molitve ostaju sleđene na ustima.
Slušaj
prijatelju. Tvoja nemoć je najbolja molitva koju možeš ponuditi
Bogu. Direktan zov tvoga srca Njegovom srcu bolji je od svih reči i
formulisanih molitava. Čim postaneš svestan svoje slabosti, Bog te
čuje i žuri se tebi u pomoć. On shvata danas kako što je i nekad
shvatio nemu molbu oduzetog.
Majke će lako
shvatiti ovaj vid molitve. Malo dete je nesposobno da izrazi
najmanju molbu, a ipak mu uspe da ga se razume, služeći se jedinim
sredstvom kojim raspolaže: ono viče. Majka odmah shvata šta ta vika
znači. Dete često ne treba ni da plače - dovoljno je da pogleda
maju; to biće potpuno zavisno od nje, dira je do dna duše. Sama
slabost njenog deteta postaje molitva, dirljivija molitva od
prodornog plača. Onaj koji je Otac svih porodica na nebu i zemlji
(efescima 3,15) deluje jednako prema svojima. Njegovo srce se gane
kad vidi našu slabost; On je neprestano zabavljen time da osluškuje
naše molbe i da se odaziva našim potrebama. Brižljivost Njegove
ljubavi ne umara se ni danju ni noću mada mi to ne uviđamo niti Mu
kažemo hvala.
![*](1_files/image002.gif)
Jesi li majka?
Ako jesi onda ćeš ovo shvatiti bolje nego bilo ko drugi. Dete koje
neguješ dan i noć nije svesno toga šta činiš, žrtvuješ i trpiš za
njega. Ono ti ne kaže hvala, ponekad je čak loše volje, pa te
prisiljava na još veći trud. Ali ti se ne daš smesti. Tvoje
majčinsko srce je uvek spremno da sluša i da odgovori na
nerazgovetnu molbu tvog slabog deteta.
Bog ne postupa
drugačije: On savršeno ostvaruje ono, što ljudska ljubav čini samo
nepotpuno. Prava majka posvećuje se čitava svojoj deci, isto tako
večni Bog, u svojoj beskrajnoj dobroti posvećuje se bez rezerve na
dobro svojih.
A Bog je isti
za sve. I prema tebi, neobraćeni čitaoče. Verovatno misliš da te Bog
ne ljubi. Dolazi ti čak misao da te ne opaža. Katkad čak zamišljaš
da te progoni svojom osvetom, da uptrebljava represalije, kao da
traži da osujeti tvoje planove i uništi tvoju sreću. Slušaj, reći ću
ti ko je Bog: ”Vaš Otac… zapovijeda svome suncu, te obasjava i zle i
dobre, i daje dažd pravednima i nepravednima” (Matej 5,45). Isus je
na krstu upotrebio svoje zadnje snage da se moli za svoje
neprijatelje: ”Oče! oprosti im; jer ne znadu šta čine” (Luka 23,34).
Kad se poslednji put približavao Jerusalimu, nemajući više nikakve
mogućnosti da spasi bezbožni i buntovni grad, Isus se zaustavio na
Maslinskoj Gori i plakao je nad njim. U proročkoj viziji video je
strašnu sudbinu koja ga je čekala i kojoj nije mogao izbeći.
Eto, to je
Bog. On ljubi svoje neprijatelje. Kad On vidi grešnika u njegovim
ispraznim radostima, u tuzi, razočaranjima, trpljenjima, brigama,
kad vidi kako je neodoljivo nošen nemilosrdnim tokom života prema
večnoj muci, krik njegove nemoći penje se do Njega. Bog čuje, On se
naginje prema nesretnom stvorenju da mu ponudi svoju pomoć.
Neobraćeni
rado prihvata pomoć kad se radi o prolaznim dobrima. Ali ako mu Bog
nudi duhovnu pomoć, odmah se okreće i beži zastrašen, daleko od
Njega. I neće da se obrati.
Molitva je
za bespomoćne, za grešnika, koji više ne izbegava suočenje s Bogom;
prosvetljen
svetlošću odozgo, priseća se malo po malo svih svojih
greha, shvata da je njegovo srce provalija pokvarenosti, spoznaje
svoju nepokajanost i hladnoću, svoju ravnodušnost, svoju pobunu
protiv Boga, odbojnost koju oseća prema čitanju Biblije i molitvi,
svoju slabu volju prema stalnoj privlačnosti greha.
Što sada da
radi? Kao svi, i on viče Bogu u svojoj nevolji. I to čini više ili
manje grčevito, više ili manje često i redovno. Ali odgovor ne
dobija. Oseća se napuštenim, kao brodolomac, koji se grčevito drži
za krmu izvrnute lađe, nošene širinom uzburkanog mora. On zove iz
sve snage, ne prestaje zvati, mada niko nije na dohvat da čuje
njegov glas.
Ova jadna
napuštena duša sigurno kaže: ”Bog mi ne odgovara, jer ne znam da se
molim. Zaslužuju li moje molitve uopšte to ime? Jesu li one nešto
drugo, osim praznih reči bez smisla? Dopiru li one dalje od plafona?
Treba da unesem u molitvu više žara, više određenosti, inače Bog
neće čuti”.
Prijatelju,
koji se smatraš ostavljenim, tvoja slabost je najrečitiji zagovornik
kojeg možeš poslati Božjem očinskom srcu. Od časa kad si Mu iskreno
izložio svoje potrebe, čuo je tvoju molitvu; noć i dan On saginje
svoje uho prema sinovima čovečjim da vidi da li se koji od njih
Njemu obraća u nevolji.
Slušaj još
ovo: nije tvoja molitva ono sredstvo koje je nagovorilo Boga da te
spasi. Naprotiv, Isus je kucao na vrata tvog srca, On ti je
razjasnio svoju želju da ti treba Njega da upoznaš s tvojim
potrebama, tek onda si počeo da Ga molš. Misliš da vrata ostaju
zatvorena, jer se ne znaš moliti, međutim, prijatelju, shvati jednom
za uvek, da je osećaj tvoje nemoći najbolji kvalitet tvoje molitve.
![*](1_files/image002.gif)
”Ali zašto
mi onda ne odgovara”? pitaš zbunjen.
On je već
odgovorio. Ušao je u tvoj život kroz vrata koja Mu je tvoja slabost
otvorila. On stanuje u tvom srcu i već radi. Još nisi shvatio Njegov
odgovor i u tome nalikuješ na sve one koji se mole. Molimo se i naše
molitve budu uslišane, ali samo uslišenje vidimo puno kasnije.
Zamišljao si da će Bog dati odgovor u skladu s tvojim mislima, da će
odjednom tvoja duša zadobiti mir, radost, sigurnost, a budući da
nisi primio što si tražio, pomislio si da te Bog nije čuo. Isus ima
mnogo toga da nam kaže i da izvrši u nama čitavo delo, koje mi nismo
sposobni da shvatimo u trenutku. Nestrpljivi smo, smatramo da bi On
trebalo da govori i radi drugačije nego što čini, kao ono Petar, kad
je Gospod prao noge svojim učenicima (Jovan 13,1-10). Ali Isus se ne
da zbuniti našim nestrpljenjem. On smireno nastavlja posao, govoreći:
”Što ja činim, ti sad ne znaš, ali ćeš poslije doznati” (Jovan
13,7).
Ne budi
suviše zaokupljen svojom slabosti i ne daj da postane zapreka u tvom
životu molitve. Ona je u isto vreme i tajna i okrepa. Radije zahvali
Bogu što te je upozorio na nju; to je jedan od najvećih darova, koje
je učinio čoveku jer, osećajući našu potpunu nesposobnost, otvaramo
srce Isusu i prihvatamo Njegovu milosrdnu pomoć.
![*](1_files/image002.gif)
Stvari se
pokazuju drugačijima, već prema perspektivi iz koje ih posmatramo;
gledajući s neba ,naše molitve bi nam se činile sasvim drugačijim.
Evo primera:
na molitvenom sastanku mole se po redu, jedan za drugim. Oni, koji
imaju običaj da se mole glasno pred braćom, započinju. Mole se dobro,
na način koji izgrađuje, a kad završe, prisutni pokazuju svoje
odobravanje i slaganje pridružujući diskretno svoj ”amin”. Na takvom
sastanku mogao bi se naći neki vernik koji bi voleo takođe da se
moli glasno. On oseća potrebu za tim možda više od bilo koga, jedino
što on nije u tome vešt i njegovi pokušaji do sada nisu bili uspešni.
Njegove misli su nezgrapne, sporo govori, konačno izgubi nit svojih
misli i zaboravlja čak kazati ”amin”. Na izlasku jedva se usuđuje
pogledati druge, toliko se stidi svoje loše molitve.
Siguran sam
ipak da su u istom času sveti koji su u slavi započeli pevati novu
pesmu hvale, jer se jedan čovek, podstaknut svojom bedom i ne
znajući šta drugo da počne, usudio pozvati Boga. To su molitve koje
stižu do neba.
![*](1_files/image002.gif)
Još jednu
reč o našoj slabosti u molitvi.
Ona se
pokazuje na različite načine i reakcije naše osetljivosti su
neobično raznolike. Uopšteno, ovaj nedostatak snage trpimo na
početku našeg hrišćanskog života, pri čemu je izričito iskušana naša
osećajna strana. Dok nas Bog ponizuje, umrtvljuje naše srce (Isaija
57,15), lomi naš ponos i našu ludu uobraženost, osećamo jaki
unutrašnji nemir, ne zbog toga što nam se čini sve tako novo i čudno,
nego što nam je sve neshvatljivo. Takav Bog, ko bi Ga ikada mogao
shvatiti? On je tako veliki da ni jedno od njegovih stvorenja neće
stići da otkrije sve Njegove misli. Niko ih ne može pogoditi, a da
ne bude odmah svestan da ih nikada neće moći savršeno istražiti.
Već smo to
rekli, da ne treba mnogo vremena nekoj duši koja se budi na duhovni
život da uvidi, da izvesni Božji putevi nadilaze njen um. ”Zašto
nema radosti, mira, ni sigurnosti? Zašto mi Bog ne pomogne da izađem
iz svoje bede, koja mi postaje svakim danom sve teža? Zašto me pušta
da padnem u večnu propast, kad vidi da iskreno želim da budem spašen?
Zašto ne utiša jednom rečju moju uznemirenu molbu?
Kušanje,
kojemu znamo razlog, čini nam se relativno podnošljivim, gledamo ga
sa smirenim duhom, čim nam se cilj kušnje pokazuje jasno, dok ono
što nam se čini da je bez smisla, izaziva nas i buni. Ova nedokučiva
Božja osobina je za nas kamen spoticanja i potseća nas na one
poznate reči Isusove: ”Blago onome koji se ne sablazni o mene”
(Matej 11,6).
![*](1_files/image002.gif)
Ova odlika
Božjeg karaktera ubija našu taštinu i našu uobraženost, više nego
bilo šta drugo. Prvi put kad nam se to desi, nalazimo se u ćorsokaku
- vratiti se u stari život nemoguće je, a naći put koji vodi k Bogu,
opet je nemoguće. Dok ne upoznamo tajnu prepuštanja u ruke Onoga
čije su namere nedokučive, čitavo se naše biće buni. Ono što je
tajanstveno umrtvljuje i straši.
Ali ako,
usprkos svojih strepnji, čovjek ne pobegne daleko od Boga i svoje
savesti i ostane u prisutnosti Onoga koji mu se još nije potpuno
otkrio, onda će doživeti čudo: njegova uobraženost i samosigurnost
pobeđeni su, njegova duša, još u potpunoj zbrci, prodire do
sjedinjenja s Bogom neshvatljivim putevima a da sama ne zna kako.
Sam Bog ga kroz Hrista osposobljava kad se ponizi pred tajnom Božje
ličnosti, da je prizna i pouzda se u nju.
U životu
takvog grešnika odigralo se je delo od naročite važnosti. On je
prihvatio sada i nedokučivost Svemogućeg Boga i svoju sopstvenu
bespomoćnost, i on koji je do sada bio buntovnik i nespokojan, zna
sada da je njegova slabost najbolji zastupnik pred Bogom.
Iskustvo, a
ne razmišljanje, pokazalo mu je na siguran način da malo dete nije u
većoj zavisnosti od svoje majke, nego on sam o Bogu. Njegova nemoć
se pokazuje na svim područjima, bilo da se radi o oproštenju
njegovih greha, ili pobedi nad zlom, ili o novom životu, uzrastu u
milosti i vernosti prema Bogu i ljudima u svom svakodnevnom životu.
Njegova
slabost je postala novi faktor u njegovom životu molitve. Pre ga je
prisiljavala da šalje očajničke pozive, ili mu je pak zatvarala usta
tako da nije bio sposoban da nađe jednu reč da izloži svoje potrebe.
Sada je ona mirna snaga koja hrani njegov život molitve. Njegovo
ponizno i skrušeno srce dobro zna da nema nikakve zasluge kod Boga i
da je važno pre svega da spozna svoju nemoć i prepusti svemogućem
Bogu da vodi brigu o njemu, kao što se dete predaje u majčinske ruke.
Moliti,
znači svaki dan priznavati Bogu svoju slabost u ovom ili onom
području. Božji Duh, koji je duh molitve, potiče nas da se molimo
svaki put sa svesti o našoj slabosti, tako da uviđamo koliko smo po
prirodi nesposobni da verujemo, ljubimo, služimo, da se žrtvujemo,
da trpimo, da čitamo Bibliju, da se molimo i borimo protiv naših
zlih želja.
Često se
dešava da napuštamo ovaj radostni položaj zavisnosti od Boga. Naša
stara uobraženost i naša stara nadutost ponovo se učvršćuju;
posledica toga je nova nesposobnost da shvatimo pravo značenje naše
slabosti, pa ponovo postajemo plenom nesigurnosti i zbunjenosti. Sve
postaje komplikovano, više nismo sigurni u oproštenje greha, mir
iščezava iz našeg srca; svet, nemarnost, nedostatak interesa za
duhovne stvari prete da uguše život odozgo; svaki dan greh pobeđuje,
a duh nepokornosti javlja se čak do područja naše službe Bogu. Ovo
stanje se nastavlja sve dok naše srce ne bude iznova slomljeno,
poniženo i dok ponovo ne prihvatimo istinu, da nismo drugo nego
slabi grešnici, nesposobni da učinimo bilo šta sami po sebi, osim da
dozvolimo Bogu da se smiluje nad nama, da nas ljubi i preuzme brigu
za nas.
Kad ovo
spoznamo, naša slabost vraća nas u pravi odnos prema Bogu i ljudima,
i iznad svega, stavlja nas u položaj koji jedino odgovara molitvi.
Ovo izrazito liči raspoloženju nekog nemoćnog ili oduzetog čoveka.
Kako mora biti bolno, da ne kažemo nepodnošljivo, kad ne možemo
svojim ustima prineti kašiku, ili oterati dosadnu muvu! I kako je
lako shvatiti ogorčenje i jad onoga koji je na sličan način uskraćen
na svom telu. On još čini žestoke napore da se posluži svojim
udovima kao pre, ali uzalud.
![*](1_files/image002.gif)
No
pogledajte ovog nesretnika neko vreme iza toga, kad se već privikao
i prepustio svojoj sudbini. On ostaje nemoćan, to je jasno, ali
njegova slabost ga ne muči kao pre. Ona je postala deo njega samoga
i promenila sve njegove pokrete i ponašanje.
Njemu
stalno treba pomoć i to ga duboko ponižava. Ovo ponižavanje ostavilo
je takođe traga. Kad blago, mirno moli za pomoć, on to čini kao
ispričavajući se. A kako je zahvalan za najmanju učinjenu uslugu!
Sve njegove
misli i svi planovi uslovljeni su njegovom fizičkom nemoći, jer je u
svemu zavistan od svoje okoline. Ovo stanje zavisnosti stvara između
njega i onih koji ga neguju najdublje veze, koje sjedinjuju dva
ljudska bića.
Prema tome,
moralna nesposobnost trebala bi nas privezati uz Boga i učiniti nas
tako zavisnim od Njega, da bi rečima bilo nemoguće opisati ovu
sjedinjenost. Setite se Isusovih reči: ”Bez mene ne možete ništa”
(Jovan 15,5). U jednoj jedinoj rečenici sažeo je zadatak čitavog
jednog života, zadatak koga još nismo potpuno naučili, sve dok ne
dodirnemo prag večnosti.
Ne umaram
se objašnjavajući naše stanje slabosti, jer je to jedan od bitnih
elemenata našeg života molitve i naših odnosa i s Bogom. Dokle god
smo svesni toga, nećemo biti pobeđivani poteškoćama, niti
prestrašeni najmanjom preprekom, ili mučeni bilo čim, što bi nas
moglo ražalostiti. Donećemo to sve Gospodu, ne očekujući ništa od
sebe, nego sve od Njega. To znači otvoriti Njemu vrata,
dozvoljavajući Mu da upotrebi svoju čudesnu moć.
Dolazim
sada do drugog vida ovog stava koji je, kako smo videli, bitni
element života molitve tj. ono stanje srca koje Bog prihvata kao
molitvu bilo da je izrečena ili nije.
Napisano je da
”bez vere nije moguće ugoditi Bogu” (Jevrejima 11,6). Nema molitve
bez vere, pa ma kako velika bila naša slabost.
Vera
sjedinjena sa slabosti rađa molitvu. Bez nje, naš vapaj biti će
uzaludni poziv koji se gubi u noći.
Jedva da je
potrebno to spominjati, jer svaki čovek ili žena molitve znaju da
ovde dotičemo jedan od problema kojeg su najviše svesni. Biblija
sadrži mnogobrojna mesta, koja označavaju kako treba postupati u
pogledu molitve vere.
”Ako imate
veru i ne sumnjate, ne samo da ćete učiniti to što se desilo ovoj
smokvi, nego ćete reći ovoj gori: ´Digni se i baci se u more” i to
će biti. Sve što molite s verom u molitvi, dobićete” (Matej
21,21-22).
”Ne rekoh
li ti, ako veruješ videćeš slavu Božju?” (Jovan 11,40).
![*](1_files/image002.gif)
”Neka ti
bude po tvojoj veri” (Matej 8,13).
”Neka moli
(mudrosti) s verom i neka ne sumnja, jer onaj koji sumnja sličan je
valovima morskim koje vetar goni s jedne strane na drugu. Takav
čovek neka ne misli da će primiti nešto od Gospoda, to je neodlučan
čovek, nepostojan u svim svojim putevima” (Jakov 1,6-8).
Ove reči
bacile su u očajanje više hrišćana i tako su ih obeshrabrile da im
je bilo nemoguće nastaviti s molitvom. To bi bilo svetogrđe zvati Ga,
a ne verovati da može uslišiti molitve koje Mu se upućuju.
Kad se
čovek iskreno ispituje u svetlu Pisma, utvrdiće da mu upravo vera
nedostaje. Onaj koji moli ne bi smeo sumnjati, a on čini baš
suprotno, sumnja pre molitve, za vreme molitve i posle molitve. On
je kao na pomahnitalom moru, bacan ovamo i onamo vetrom sumnje;
takav je kao što Biblija naziva: ”Čovek neodlučan i nepostojan na
svim svojim putevima.”
On trpi, a
ipak je nesposoban da sam po sebi izađe iz svojih poteškoća. Moli
se, ali nije uslišen, iako su njegove molitve za sebe i za one koje
ljubi, gorljive i ustrajne. Ipak nakon molitve vri u njegovoj duši
tajna želja: ”Možda će me Bog čuti ovaj put”, i očekuje napeto
odgovor koji ne dolazi.
Svestan je
da je Bog doneo sud o njegovoj molitvi. Ako nije uslišena molitva,
to je nesumnjivo zato što se nije molio s verom. Moli se, ali
sumnja. (Na žalost, to nam se dešava često). To uznemirava čoveka i
on se boji molitve, boji se da ne uvredi Boga, moleći se na takav
način.
![*](1_files/image002.gif)
Prijatelju,
koji sumnjaš, tvoj slučaj nije tako očajan, kako ti misliš. Ti imaš
više vere nego što misliš, imaš je dovoljno za molitvu i dovoljno da
budeš uslišen. Vera je nešto čudnovato, ona se sakriva tako da ju je
teško videti ili naći. Ali ona ipak postoji, ona se prepoznaje po
očitim znakovima. Ispitajmo ih ukratko.
Prava vera
obraća se direktno Hristu. To je prvi, poslednji i najsigurniji znak
žive vere. Grešnik nema drugo osim svog greha i svog trpljenja, kako
mu to Božji Duh jasno otkriva. Umesto da beži od Boga i svoje
sopstvene odgovornosti, kao što je to činio pre, sada on dolazi
Isusu sa svim svojim teretom greha i nevolja, određeno pokazujući da
ima vere.
U Pismu
stoji: ”Neću izbaciti napolje onoga koji dolazi k meni” (Jovan
6,37). ”Ako priznajemo svoje grehe, veran je i pravedan da nam
oprosti i očisti nas od svakog bezakonja” (1. Jovanova 1,9). Upravo
to čine oni koji se približavaju Spasitelju da Ga mole za milost nad
njihovom fizičkom ili moralnom bedom ili pak za oboje istovremeno a
to je već dovoljno da bi čuli, još pre nego se vrate kući, one
dragocene reči: ”Vera tvoja ti je pomogla”.
Njihov
korak je bio izraz jednostavne i žive vere. Takva vera je svesna
svojih potreba, spoznaje svoju slabost i ide direktno Isusu,
predajući se Njemu za sve, pošto je spoznala da bi bez Njega pošlo
sve lošim putem.
Sada
dolazimo do spoznaje da za molitvu nije potrebna velika vera. Imamo
je dovoljno kad nas tera osećaj slabosti Isusu. Prava molitva nije
drugo nego sjedinjenje vere i slabosti. Eto, to znači verovati.
Rekli smo
da moliti znači otvoriti vrata Isusu kad On kuca i dozvoliti Mu da
dođe do dna naše bede, i da bi tamo pokazao svoju moć.
To ne znači
da naša vera pruža bilo kakvu pomoć Isusu. Da bi odgovorio na naše
molitve Njemu nije potrebna pomoć; sve što On zahteva su otvorena
vrata. A još manje bi mogli reći da će naša vera privući Njegovu
pažnju, da će probuditi Njegov interes ili skrb za nas. On se već
odavno brine za nas! On želi doži u dodir s našom nevoljom da bi je
mogao olakšati. Ali kako će doći do toga, ako Mu ne otvorimo vrata
ili ako Mu moleći se, ne damo prilike da interveniše?
Stanje
sumnje i unutrašnje neizvesnosti u kojoj se često nalazite u času
molitve, smatrajte kao nedostatak vere. Na žalost, ovo gledište je
vrlo rašireno i može izazvati zbrku i postati štetno za naš
molitveni život. Nemojte zameniti neveru i sunju. Nevera je delo
volje, koje se sastoji u odbacivanju verovanja tj. u odbacivanju
priznanja svojih potreba, spoznaje svoje slabosti i dolaženja Isusu,
te sasvim jednostavnog ispovedanja svog greha i svoje bede.
Sumnja je
nasuprot isto što i muka, trpljenje i slabost koje često osujećuje
veru. Mogli bismo je nazvati nevoljom, mukom i jadom vere. Ova
”bolest” vere, kao i sve bolesti, može biti manje ili više bolna i
trajati duže ili kraće vreme. Ali, ako dospemo do toga da je
smatramo kao nametnuto trpljenje, one će izgubiti od svoje gorčine.
Svako Božje
ispitivanje kušnjom trebalo bi biti za naše dobro, pa i u vezi vere.
Ono nije toliko opasno kako mi to mislimo. Ono nije štetno ni za
veru, ni za molitvu, ako nas čini još i slabijim, to je samo za
dobro. Pa ma kako to čudnovato bilo, ova slabost je upravo pokretač
koji nas tera na ozbiljnu molitvu.
Ove misli
mogu izgledati u protivrečnosti s pre navedenim mestima iz Pisma,
jer se tamo izričito naglašava da onaj koji sumnja u molitvi ne
treba da očekuje uslišenje.
Ova mesta
ne treba uzeti nezavisno od ostalog teksta. Uporedimo ih s drugim
koja se odnose na isti predmet. Pogledaj npr. živi opis ozdravljenja
mladića iz Jevanđelja po Marku 9,14-30. Isus sa svoja tri učenika
odlazi na goru, gde se pred njima preobrazio. Dole, u ravnici, neki
čovek dovodi ostalim učenicima svoje jadno dete opsednuto zlim duhom.
Tu dolazi do izražaja potpuna nemoć učenika i duboko razočaranje oca.
U času kad se Isus pojavljuje, čovek podstaknut novom nadom, žuri da
Njemu dovede svoje dete. On iznosi vrlo tužnu sliku o trpljenju
svoga sina, koje ga prati još od detinjstva, pa u svojoj nevolji
poviče: ”Ako možeš što, pomozi nam!” ”Ako možeš” odgovara Isus. ”Sve
je moguće onome koji veruje”. Čini se da je čovek shvatio težinu
ovih reči, jer odmah odgovara: ”Verujem, pomozi mom neverovanju”.
![*](1_files/image003.gif)
Ovde imamo
tipičan primer vere koja sumnja. Sumnja u ovom slučaju, kao i uvek
ide u dva pravca: jedan koji se odnosi na Boga, drugi na veru. Čovek
ne sakriva svoja osećanja. ”Ako što možeš pomoći!” On nije potpuno
siguran da Isus može pomoći.
Kad Isus
dokazuje njegovu neveru i odgovara onim odlučnim tonom: ”Ako možeš
verovati; sve je moguće onome koji veruje”, čovek popušta, oseća da
Isus govori pravo, ali u isto vreme spoznaje da njegova vera
nedostaje. U tom času ozdravljenje njegovog deteta dolazi u pitanje,
ono postaje predmetom strašne borbe u njegovoj duši: vera i sumnja
bore se za pobedu. U ovoj zbrci otac ne može drugo, nego muca:
”Verujem, pomozi mom neverovanju.”
Ovde ima
nešto vrlo karakteristično. Čovek se služi izrazom nevere, govoreći
o sunjji. Iskrena vera ne postupa drugačije; ona je kruta, stroga,
bez milosti u svojim sudovima.
A kakav je
Isusov sud? U Njegovim očima su ove muke, neizvesnost, sumnje - vera.
A dokaz za to je, da je iscelio dete. Da je sumnja oca stvarno
poticala iz neverovanja, Isus ne bi mogao učiniti čudo. Stih 23. to
jasno pokazuje, kao što to potvrđuje i Marko 6 glava, 5-6 stih, gde
je rečeno, da ”Isus nije mogao učiniti nikakvog čuda… i On se je
čudio njihovom neverstvu”.
Ovde vidimo
koliko vera može biti slaba, nesigurna i neizvesna. Pogledajte oca u
času, kad upućuje molbu Isusu, on se optužuje zbog nevere, a ipak
ima dovoljno vere da dozvoli Gospodu da izvrši jedno od svih
najvećih čuda.
Učenici su
pokušali i promašili.
![*](1_files/image003.gif)
Zašto je ta
tako nesigurna vera mogla biti uslišena? Budući da je imala sve
karakteristike žive vere obratila se na Isusa, iznela svoju nevolju
pred Njega, i spoznala da je to sve pre učinila u sumnji.
Sad kad smo
prodrli u pravi karakter molitve i vere, naš život molitve biće
pojednostavljen i olakšan. Shvatili smo, najpre, da molitva ne
zavisi ni od naših osećanja, ni od raspoloženja duha u kome se
nalazimo za vreme i posle molitve. Uverljiv je primer ovog oca,
zaronjenog u duboku žalost. Njegovi osećaji mu nisu pružali nikakav
siguran temelj za njegovu molitvu, slučaj njegovog sina bio je
beznadan, učenici su sve pokušali, ali nisu uspeli. Onda se
pojavljuje Isus, koji ukazuje na ulogu vere. Kad nesrećni otac viče:
”Verujem, pomozi mom neverovanju”, pitam se da li je govoreći to,
mislio da je svaka nada izgubljena?
Što se tiče
njegovih razmišljanja, ona nisu više ohrabrujuća od njegovih
osećanja. On malo otkriva pozadinu svojih misli kad kaže Isusu: ”Ako
možeš.” On nije bio potpuno siguran da će Učitelj moći bolje uspeti
od učenika. A kad mu Isus objašnjava da ozdravljenje njegovog deteta
donekle zavisi od njega i njegove vere, on postaje još očajniji,
bacan između sumnje i vere.
Ima ovde
nešto o čemu treba razmišljati, kad doživljavamo ista iskustva dok
se molimo. Oklevamo, jer nismo sigurni da smo na dobrom putu i
stalno se pitamo da li su naše molitve po Božjoj volji. I čak kad
nam je dana sigurnost, još se bojimo, jer nam nedostaje
govorljivosti i iskrenosti. Čini nam se da bi to značilo uvrediti
Boga, ako bismo Mu se približili u takvom stanju duha.
Kako je
dragoceno govoriti sam sebi u tom času da imamo dovoljno vere da
donesemo Isusu sve brige i da Mu dozvolimo da ih On ponese! Neka nas
naše sumnje ne spreče da učinimo to što je učinio otac onog jadnog
bolesnika: ispovedati ih Gospodu. Kroz to će put molitve biti
olakšan.
Čemu od
sada činiti napore za verom, ili za odbacivanjem sumnje? Sve je to
nekorisno, jer smo počeli shvatati da, ma kakve bile naše teškoće,
sve ih možemo doneti Isusu. Neka slabost naše vere ne bude za nas
predmet uzbune. Budući da smo dozvolili Isusu da uđe u naše srce, On
će dati ono što želimo.
|